Novelle-+Er+jeg+usynlig?

Er jeg Usynlig?

Sofie vandret rundt i den dype snøen. Benene hennes kjentes ut som tunge isblokker under henne. Luften var kjølig. Når hun pustet kom det en tykk sky ut av munnen hennes.

En buss tutet og Sofie skvatt til. Den gule skolebussen kjørte av gårde i høy fart. Eksosen fra bussen mørkla all snøen. Det blonde håret hennes samlet seg opp i tunge istapper. Hun slepte de tunge støvlene bortover veien.

Hun nærmest gikk i søvne bortover sletta. Drømmene hennes dreide seg om hennes eneste venn, nemlig den avdøde katten hennes, hennes bestevenn som alltid var der. Hun kjente gråten komme.

Nok en gang tutet en bil. Hun så bilen sakne farten bak henne. - Skal du ha skyss, en rolig stemme kom bakfra. Forventningsfull snudde hun seg. Hun oppdaget til at det var moren hennes. Skuffet satte hun seg inn i den lille gule bilen. Hun hadde virkelig håpet det var en i den nye klassen. Hun hørte skravlingen til moren samtidig som radioen stod på for fullt.

Sofie hørte morens oppgitte tonefall idet hun oppdaget at datteren ikke lyttet. Hun svingte brått i sinne da de var kommet til skolen så Sofie måtte klamre seg fast. Den halvfeite moren svingte seg ut av den smale bildøren. Sofie skyntet seg etter.

Moren stormet bort til rektorens kontor og banket hardt på. - Kom inn, moren og Sofie gikk inn. De ble møtt av en middelaldrene dame. Sofie kunne kjenne duften av en søt Burburry parfyme. Rektoren strakte frem hånden og introduserte seg selv. - Hei jeg er Irene, hyggelig å møte dere. Sofie kjente hennes faste håndtrykk. - Hei jeg heter Sofie, hun så inn i rektorens øyne. Rektoren rakte henne en beskrivelse av klasserommet. Sofie kunne høre de prate da hun gikk forsiktig ut av rommet. - Hade kjære, moren ropte i det fjerne.

Korridoren var mørk og lang. Alt så helt likt ut. Sofie studerte hver dør hun passerte. Hun fant det riktige rommet etter kun 5 minutter. Sofie banket forsiktig på døren. - Kom inn, en mann ropte høyt. Sofie gikk sakte inn døra. Det første hun la merke til var elevflokken på minst 30. Alle gjorde lekser eller pratet. Ingen så på henne. Læreren håndhilste og prøvde og introdusere henne.

- Elever vi har fått en ny elev. Han ble avbrutt. Han prøvde igjen, men elevene bare avbrøt han. - Jaja, du vet vel hvordan slitne elever er, smilte han lurt. - Sett deg der du. han pekte på den bakerste pulten. Sofie gikk bort og hilste på jenta som satt der, men jenta bare ignorerte henne.

I pausen gikk Sofie usikkert bort til et ledig bord i kantinen, men straks hun hadde satt seg kom det en annen gjeng som nærmest skjøv henne bort. Hun satte seg i gangen med den svette matpakka på fanget. Da lunsjen var ferdig skyntet Sofie seg inn i klasserommet, hun fant frem bøkene og begynte på oppgavene.

- er det noen som vet hva det er? Læreren pekte på en tegning han hadde laget. Sofie strakte opp armen, men han ignorerte henne. Hun hvisket svaret for seg selv. Dermed rakk jenta hun delte pult med hånden i været. - vet du det Silje? Ropte læreren nølende. Hun svarte det Sofie hvisket. Sofie stirret surt på henne, men hun bare overså henne. - Bra Silje, ropte læreren henrykt.

Sofie skyntet seg bort til parkerings plassen da timen var ferdig. Moren skulle selvsagt hente henne, i og med at det tok 1. time og gå hjem. Ingen mor sto der. Hun speidet utover den enorme plassen, men det var ingen å se. Sofie bestemte seg dermed for å gå den lange veien hjem. Hun hadde ikke akkurat noe valg, tenkte hun.

På veien hjemover tenkte hun trist på den kjedelige dagen. Ikke en sjel hadde villet prate med henne. - Jeg får vist aldri en venn jeg, mumlet sofie lavt. Hun hadde gått i minst en halvtime da moren endelig dukket opp. - Hvordan var dagen din da Sofie?, moren så spørrende på henne. Sofie valgte og ignorere henne. - Ikke bra nei.. svarte moren arrogant. Moren satte på radioen og sang for fullt på Mamma Mia. Sofie måtte le for seg selv.

De neste dagene på skolen var som forventet. Ingen sa et eneste ord til henne. I flere måneder hadde hun ikke pratet med andre enn lærerne. Det eneste hun ønsket var en venn. Hun hadde fått nok.

Sofie pakket sammen sekken og gikk. Hun smelte så hardt i døra at det gav gjenklang i hele klasserommet. Læreren våknet opp fra avisen han leste og så ut. - skjedde det noe? læreren så forfjamsed på elevene. De andre elevene bare nikket på hodet og så på hverandre like forfjamsede som læreren. Sofie løp gråtende bortover korridoren plutselig støtte hun på en annen elev. - Unnskyld, sofie så på jenta med tårevåte øyne. - Det går bra, hvorfor gråter du? jenta så på henne med medlidenhet. - Jeg bare hater denne skolen, alle bare ignorerer meg hele tiden, hulket sofie. - Vi fikk ikke hilst skikkelig. Jeg er Thea, den lille mørkhårede jenta stirret inn i øynene hennes. - Jeg er Sofie, Sofie smilte. - Vil du komme i bursdagen min, så blir du kjent med noen flere, Jenta så på klokka. - Den er om 5 timer, Smilte jenta. - Ja gjerne, vi ses da, ropte Sofie etter henne da hun forsvant nedover gangen.

Bursdagen til jenta gikk ganske bra. Sofie fikk mange nye venner. Hun fant ut at klassen ikke var så aller verst allikevel. Alle hilste på henne, de delte hemmeligheter og fortalte hvem de likte, selv om Sofie ikke kjente noen av guttene i klassen bare svarte hun at hun var enig i det de sa. Så dagene på ungdomskolen skulle ikke ende så ille som hun trodde, endelig var livet verdt og leve tenkte hun.