Nynorsk+historie+(+skal+gjøres+om+til+nynorsk)

Problembarnet

Eg var eit problembarn i høgaste grad, i kvart fall i følgje foreldra mine. Eg måtte gå på spesial skole, i kvart fall ifølgje læraren min. I alt maset stoppet ingen for å høyre mine meiningar. Eg ble slengt rundt som ein skolesekk. Livet mitt var enkelt, men var det akseptabelt?

Eg høyrte kranglinga til foreldra mine. Eg stod på toppen av trappa og så mora mi bli klappa til utallige gangar. Eg var hjelpelaus. Eg høyrte faren min hyle da mora mi henta knivane. Dette hendte ein gang i veka, hadde eg rekna ut. Kranglinga heime prega livet mitt på mange måtar. Eg likte gjerne å slå medelevar for å sleppe ut sorga og angsten min.

Skoleferien var snart over. Angsten for og bytte skole for tiande gang var stor. Dei sa at elevane der var som meg. Kranglinga forgikk oftare nå. Eg frykta dette ville føre til katastrofale skoledagar.

Plutseleg gikk det opp for meg at lang buksene var for forte. Kleda var i tilegg slitte. Eg hadde vekst ein del i sommar. Det mørke håret var blitt langt og tugga. Eg likner på ein jente, tenkte eg da eg gjorde grimasar i speila.

Eg satt musestille i den perfekte audien til pappa på vei til kjøpesenteret etter mange overtalingar. Kvar gang eg prøvde og innleie ein samtale, satt han radioen på fullt. Han oversåg meg totalt. Det lukta brent i bilen og vi måtte stoppe. Eg tilbaud hjelp, men han oversåg meg. Plutselig rant det olje ut på pappas perfekte sko. Pappa bannet og skreik til meg. Eg blei sjokkert og løp mot det store kjøpesenteret. Han ropte etter meg, men eg orket ikkje snu meg.

- Kan eg få litt pengar, ein gammal illeluktande tigger maste. - Aldri, skreik eg, eg kjente korleis raseriet steg. Tiggaren trakk seg forferda unna. Kva er eg blitt til, tenkte eg. Eg gikk overasket vidare mot kjøpesenteret.

Da dagens handling var over tok eg bussen heim. Bussen var proppfull av menneskjer. Det lukta ein blanding av røyk og sveitte. Da ein gut satt seg ved sida av meg kjente eg nok ein gang raseriet stige. Eg måtte lukke augande for å ikkje få enda et anfall.

Skolen gikk som venta, alle elevane hadde vært sitt særpreg. Eg valte og ikkje stifte nokre nye vennskap. Vennskap var ikkje min sterkaste side. Dette ble innimellom irriterande for meddelevene. - Hei. Eg er Petter, ein gut grep fatt i handa mi. Eg valte og ignorere han, men han gav seg ikkje. Raseriet steg og eg slo til han. Blodet fossa ut av nesa hans. Eg løp i frykt nedover gangen. Det føltes ut som alle hadde festa blikket til meg. Ein lærar grep fatt i armen min. Eg skvatt til. - Hei. Klasserommet er den veia, læraren pekte. Eg snudde meg og la merke til at eg var komma til utgangen. Eg nikka og gikk.

Eg viste kva eg skulle gjæra. Eg gikk inn til psykologen og forklarte kva eg hadde gjort. - Du må ikkje klandre deg sjølv. Ut ifrå det eg har høyrt, er foreldra dine skyld i dette, psykologen sterra inn i augande mine. Eg angra meg veldig. Det siste eg ønska var og blande inn foreldra mine, men dette kunne ikkje forsette. - eg vil du skal fortelje dine foreldre kva du syntes og følast, psykologen var oppspilt. Eg nikka.

Da eg kom heim seinare ein vanleg gikk eg rett på sak. - Eg flyttar ut viss dykkar fortsetter og krangle, augande mine var tårevåte. Dei så verkelig lei seg ut og beklaga seg. - Vi trudde aldri det påverka deg, dei så triste på meg. - Vi lovar og slutte. Eg trudde dei og gav dei ein klem.

Den neste dagen gikk eg bort til Petter og beklaga meg. Han godtok det. - Forresten, eg er Daniel, eg flirte. Den nye skolen gikk betre enn forventa. Det var elever med alle slags problem der, men best av alt. Dei var gode vennar.